Петър Киров е една от най-значимите личности в българската борба. Той е роден на 17 септември 1942 година в с. Калчево, Ямболско. Най-добрият ни представител в класическата борба в категория до 52 кг. през 60-те и 70-те години има в кариерата си 52 златни медали. Сред тях личат две олимпийски (Мексико'68 и Мюнхен'72), три световни (Едмънтън'70, София'71, Катовице'74) и 4 европейски титли (Минск'67, Берлин'70, Мадрид'74, Санкт Петербург'76). 11 пъти е носител на златния пояс на турнира "Никола Петров". Неизменен държавен шампион между 1965 и 1976 г. Двукратен спортист на годината на България (1970, 1971). След края на състезателната си кариера е старши треньор на националния отбор по класическа борба, заместник-председател на СД "Академик" (София), председател на Българската федерация по борба и ръководител на катедра "Борба и джудо" в НСА. Има академични титли Професор и Доктор.
Започва спортната си кариера късно, на 21-годишна възраст, но няма как да пропусне началните стъпки. Благодарен е на своите родители за това, че успяват да възпитат него и братята му. Интересът към спорта се заражда от традиционните селски панаири. До обяд е имало кушии, а след това се състояли състезанията по борба – пехливанските боеве. По време на един от тях победителя от най-високата категория получил като награда 200-килограмов бик, а загубилите обикаляли из публиката, за да събират пари. Това запалило Петър Киров да се бори и да побеждава.
След казармата изкарва курсове за стругар и започва работа в местната фабрика "Сила".
Септември е месецът на Петър Киров. Именно тогава за първи път стъпва в залата по борба. Първоначално няколко треньори го отхвърлят. Доверие му гласува Пантелей Боев. По това време Ямбол имал и друг изявен боец – Байо Баев. Именно Боев предлага, Петър Киров да се състезава в класическия стил. Бързо успва да стигне до националния отбор, където титуляр в категорията бил Ангел Керезов – сребърен медалист от Токио'64 и трябва да се пребори с него за мястото си в тима.
Периодът преди олимпийските игри в Мексико през 1968 г. съвпадна с приемането му във ВИФ (б.р. понастоящем НСА) от втория опит. Въпреки, че впоследствие интерес проявявяват и от други дружества (особено "Левски-Спартак"), той остава верен на "Академик". Негов треньор бил Димитър Добрев, който станал първи на игрите в Рим през 1960 г. Той станал първия златен медалист в българския спорт, успял на свой ред да подготви олимпийски шампион. Решаващо за попадането на Петър Киров в отбора в Мексико бе спечелването на европейската титла в Минск през 1967 г. Тогава успял да надвие двукратния световен шампион Сергей Рибалко от СССР, наричан Аптекаря заради премерените си движения (б.р. в следващите години Съветския съюз ще смени близо 11 борци в категорията, но никой няма да е в състояние да надвие Петър Киров).
Подготовката за олимпийските игри била в недостроената база Белмекен, поради което трябвало да се тренират в нещо като палатки. Въпреки тези условия, Петър Киров става олимпийски шампион. Когато се завърнал в България тогавашния ректор на ВИФ проф. Иван Стайков му устройва тържествено посрещане на стадиона, намиращ се до днешното НДК, където били направили своеобразна трибуна. 4 години по-късно в Мюнхен вече се придържал към новата си стратегия. По време на тренировките си представял, че е на официално състезание, а на големите форуми си внушавал, че само тренира. Доколко успешна е тактиката му показаха протоколите, според които в хода на олимпийския турнир не бил дал нито една точка на съперниците си. Награждава го лично президентът на МОК Ейвъри Бръндейдж. 4 години по-късно в Мелбърн чакал трето злато, но този път нещата не се развили така добре. Още в първата минута на първата му схватка с румънеца Нику Джинга за съжаление, си извадил рамото и нямало как да продължа състезанието.
През 1971 г. София била домакин на световното първенство по борба. Срещите се състояли на стадион "Васил Левски". Първоначално нямало много публика, но с всеки следващ ден все повече и повече хора идвали да гледат двубоите. За финалните схватки, стадиона бил препълнен. Петър Киров успява да защити титлата си от Едмънтън, но това не става никак лесно. Сблъсъка с поляка Ян Михалик, който бил като малогабаритно кранче и винаги му създавал затруднения, следвал двубой със Сабиро Сугияма от Япония, а на финала победил Джордже Стоичу от Румъния. На това първенство Българите спечелват най-много медали от всички – 14 (б.р. 4 златни, 4 сребърни и 6 бронзови медала). Най-ценното от всичко било любовта на публиката, която ги възнаграждава със скандирания "Българи юнаци". Тогава те се чуват за първи път, а днес са неотменна част от всички спортни събития.
В началото на треньорката му кариера никой не е имал големи надежди за успехи. Но възпитаниците на Петър Киров спечелват медали от световни и европейски първенства. Работи в НСА и е постоянно в контакт с млади хора, бъдещи медалисти. Обича да казва, че на катедрата е Професор, но на тепиха е Академик.